(untitled) (Zbornik Pravnog fakulteta Sveučilišta u Rijeci, 2020)
U radu se nastoji sustavno i cjelovito obraditi institut općepoznatih činjenica u hrvatskom parničnom pravu, s osvrtom na neke stavove koji su o tome isntitutu zauzeti u bivšoj jugoslavenskoj i postjugoslavenskoj te austrijskoj i njemačkoj doktrini i judikaturi. Prva je polazna teorijska osnova istraživanja stav da je utvrđivanje činjenica primjenom pravila o općepoznatim činjenicama jedna od metoda utvrđivanja činjenica, metoda u koje pripadaju i dokazivanje kao redovna, ali ipak (u pravilu) supsidijarna metoda, te utvrđivanje činjenica primjenom pravila o priznanju činjenica, o pravnim presumpcijama i o teretu dokazivanja. Druga je polazna teorijska osnova stav da je pravo utvrđivanja činjenica koje uređuje sve navedene metode dvojako po svojoj pravnoj prirodi: utvrđujući kriterije za formiranje zaključka o postojanju činjenica, to pravo uređuje sadržajnu, pravozaštitnu dimenziju metoda o kojima je riječ, metoda primjenom kojih se utvrđuje sadržaj niže premise logičkog silogizma presude (pravozaštitno pravo utvrđivanja činjenica); propisujući proceduru po kojoj se postupa prigodom formiranja tih zaključaka, ono uređuje njihovu formalnu, procesnopravnu dimenziju (procesno pravo utvrđivanja činjenica). U samom se radu problematiziraju pojam, zakonske osnove i bitne odrednice instituta notornosti te modaliteti njegove postupovne operacionalizacije; pledira se za usko tumačenje pojma u smislu da notornost pretpostavlja i znanje suda o takvom svojstvu neke činjenice, zbog čega se zauzima i negativan stav prema mogućnosti dokazivanja notornosti (sucu nametnuta notornost); ratio instituta pronalazi se u razlozima procesne ekonomije i ekspeditivnosti, ali se upozorava i na mogućnost njegove zlouporabe u praksi; naglašava se potreba razlikovanja negativnog aspekta instituta («zabrana» dokazivanja općepoznatih činjenica») i njegovog pozitivnog aspekta (dužnost da se uzme da činjenica postoji onako kako je to općepoznato); iznosi se i nastoji argumentirati da je sigurnost zahtijevana razina uvjerenosti u notornost te da je sumnja u notornost neke činjenice dovoljan razloga da se radi njezinog utvrđivanja primijene druge metode koje su tome namijenjene, u pravilu dokazivanje; izlaže se struktura prigovora nenotornosti i procedura koja se u povodu takvog prigovora treba provesti; argumentira se stav o dužnosti suda da po službenoj dužnosti uzima u obzir općepoznate činjenice; objašnjava se u čemu se sastoji zabrana dokazivanja koja se veže uz takve činjenice; ističe se dužnost suda da stranke upozna sa svojim stavom o notornosti nekih činjenica i da im omogućiti da o tome raspravljaju; razmatraju se pravne posljedice povrede pravila o notornosti te mogućnost da se zbog takvih povreda podnose određeni pravni lijekovi; ispituje se odnos utvrđivanja činjenica po pravilima o notornosti s drugim metodama njihova utvrđivanja, pri čemu se konstatira da mogućnost formiranja zaključka o postojanju nekih činjenica po pravilima o neoborivim predmnjevama ima funkcionalnu prednost pred notornošću. Polazeći od stava koji je zauzet o pravnoj prirodi instituta notornosti, ali i od načina na koji je uređen u zakonu, zauzima se stav da je za prosuđivanje tog instituta uvijek mjerodavno pravo suda. Zaključno se rekapituliraju bitni rezultati provedene analize instituta.