(untitled) (Zbornik Pravnog fakulteta Sveučilišta u Rijeci, 2021)
Potreba za materijalnim pravilima radnog prava, koja štite radnika u odnosu na superiornog poslodavca, široko je prepoznata te predstavlja dio legislative još od nastanka radnog prava kao posebnog područja privatnog prava. Percepcija po kojoj i pravila međunarodnog privatnog prava mogu služiti kao regulatorno sredstvo za postizanje određenih politika, uključujući i socijalnu, prihvaćena je tek naknadno. Danas na razini međunarodnog, europskog te nacionalnih prava postoje pravila koja uređuju sukob zakona i pri tome jačaju položaj radnika kao slabije strane u postupku. Kako bi se olakšao pristup radnika pravdi, na EU razini, Uredba Brussels I bis previđa alternativne kriterije nadležnosti u korist radnika. Ta pravila su jednostrana, nisu dostupna za postupke koje pokreće poslodavac. Uredba dopušta sporazume o nadležnosti, ali pod ograničenjima u korist radnika. U slučajevima upućivanja radnika, Direktiva o upućivanju radnika radnicima na raspolaganje daje i dodatnu mogućnost pokretanja postupka pred sudom države u koju su upućeni. Rad će prikazati način na koji je praksa Suda EU utjecala na potrebu izdvajanja posebnih pravila nadležnosti za pojedinačne ugovore o radu. U radu će se, kroz praksu Suda EU, obraditi kriteriji nadležnosti za pojedinačne ugovora o radu. Dodatno će se obraditi pravilo nadležnosti za slučajeve upućivanja radnika. Cilj rada je utvrditi jesu li dosadašnje legislativne promjene na razini EU u interesu radnika te provjeriti postoje li pravne situacije u kojima prava radnika i dalje ostaju nezaštićena u prekograničnim postupcima. Ključne riječi: sloboda kretanja radnika, pojedinačni ugovori o radu, upućivanje radnika, međunarodna nadležnost, Uredba Brussels I bis, Direktiva o upućivanju radnika