O NEDOPUŠTENIM DOKAZIMA U PARNIČNOM POSTUPKU (Zbornik Pravnog fakulteta Sveučilišta u Rijeci, 2020)
Istražuju se dokazne zabrane koje se tiču pojedinih dokaznih sredstava kao instrumenata za utvrđivanje određenih predmeta dokazivanja te načina izvo- đenja dokazivanja u hrvatskom parničnom procesnom pravu. Uvodno se postavljaju osnove za klasifikaciju i kvalifikaciju pojedinih takvih zabrana (opće, posebne; apsolutne, relativne; otklonjive, neotklonjive; izravne, posred- ne). Nastavno se posebno razmatraju tzv. apsolutne i relativne zabrane, a u okviru izravnih relativnih zabrana one koje se odnose na korištenje određenih dokaznih sredstava radi utvrđivanja izvjesnih činjenica, one koje se izvode iz pravila po kojima se stanovite činjenice mogu dokazivati samo nekim dokaznim sredstvima i tzv. dokazne uskrate, dok se kao posredne relativne zabrane izlažu one koje se izvode iz zabrana koje se tiču predmeta dokazivanja. Osobita pažnja poklanja se dokazima pribavljenim na nedopušteni način, pri čemu se najprije nastoje odrediti ustavne, zakonske, judikaturne i doktrinarne premise za određenje toga pojma, da bi se nakon toga obradila problematika dokaza pribavljenih povredom ustavnog jamstva o štovanju i pravnoj zaštiti osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti, dokaza pribavljenih povredom ustavnog jamstva slobode i tajnosti dopisivanja i svih drugih oblika općenja te dokaza pribavljenih povredom prava na sigurnost i tajnost osobnih podataka. Navedena pitanja upotpunjuju se analizom instituta dokaznih prekluzija i tzv. informativnih dokaza. Zaključno se konstatira da u hrvatskom parničnom postupovnom pravu institut nedopuštenih dokaza nije na odgovarajući način uređen, zbog čega se naglašava potreba da se de lege ferenda utvrde zakonske pretpostavke za odgovarajuću operacionalizaciju instituta u hrvatskom parnič- nom postupovnom pravu i naznačuje kako bi se to moglo postići.