OPĆEPOZNATE ČINJENICE U PARNIČNOM POSTUPKU (Zbornik Pravnog fakulteta Sveučilišta u Rijeci, 2020)
U radu se nastoji sustavno i cjelovito obraditi institut općepoznatih činjenica uhrvatskom parničnom pravu, s osvrtom na neke stavove koji su o tome isntitutuzauzeti u bivšoj jugoslavenskoj i postjugoslavenskoj te austrijskoj i njemačkojdoktrini i judikaturi. Prva je polazna teorijska osnova istraživanja stav da jeutvrđivanje činjenica primjenom pravila o općepoznatim činjenicama jednaod metoda utvrđivanja činjenica, metoda u koje pripadaju i dokazivanje kaoredovna, ali ipak (u pravilu) supsidijarna metoda, te utvrđivanje činjenicaprimjenom pravila o priznanju činjenica, o pravnim presumpcijama i o teretudokazivanja. Druga je polazna teorijska osnova stav da je pravo utvrđivanjačinjenica koje uređuje sve navedene metode dvojako po svojoj pravnoj prirodi:utvrđujući kriterije za formiranje zaključka o postojanju činjenica, to pravouređuje sadržajnu, pravozaštitnu dimenziju metoda o kojima je riječ, metodaprimjenom kojih se utvrđuje sadržaj niže premise logičkog silogizma presude(pravozaštitno pravo utvrđivanja činjenica); propisujući proceduru po kojojse postupa prigodom formiranja tih zaključaka, ono uređuje njihovu formalnu,procesnopravnu dimenziju (procesno pravo utvrđivanja činjenica). U samomse radu problematiziraju pojam, zakonske osnove i bitne odrednice institutanotornosti te modaliteti njegove postupovne operacionalizacije; pledira seza usko tumačenje pojma u smislu da notornost pretpostavlja i znanje suda otakvom svojstvu neke činjenice, zbog čega se zauzima i negativan stav premamogućnosti dokazivanja notornosti (sucu nametnuta notornost); ratio institutapronalazi se u razlozima procesne ekonomije i ekspeditivnosti, ali se upozoravai na mogućnost njegove zlouporabe u praksi; naglašava se potreba razlikovanjanegativnog aspekta instituta («zabrana» dokazivanja općepoznatih činjenica») injegovog pozitivnog aspekta (dužnost da se uzme da činjenica postoji onako kakoje to općepoznato); iznosi se i nastoji argumentirati da je sigurnost zahtijevanarazina uvjerenosti u notornost te da je sumnja u notornost neke činjenice dovoljanrazloga da se radi njezinog utvrđivanja primijene druge metode koje su tomenamijenjene, u pravilu dokazivanje; izlaže se struktura prigovora nenotornostii procedura koja se u povodu takvog prigovora treba provesti; argumentirase stav o dužnosti suda da po službenoj dužnosti uzima u obzir općepoznatečinjenice; objašnjava se u čemu se sastoji zabrana dokazivanja koja se veže uztakve činjenice; ističe se dužnost suda da stranke upozna sa svojim stavom onotornosti nekih činjenica i da im omogućiti da o tome raspravljaju; razmatrajuse pravne posljedice povrede pravila o notornosti te mogućnost da se zbogtakvih povreda podnose određeni pravni lijekovi; ispituje se odnos utvrđivanjačinjenica po pravilima o notornosti s drugim metodama njihova utvrđivanja,pri čemu se konstatira da mogućnost formiranja zaključka o postojanju nekihčinjenica po pravilima o neoborivim predmnjevama ima funkcionalnu prednostpred notornošću. Polazeći od stava koji je zauzet o pravnoj prirodi institutanotornosti, ali i od načina na koji je uređen u zakonu, zauzima se stav da jeza prosuđivanje tog instituta uvijek mjerodavno pravo suda. Zaključno serekapituliraju bitni rezultati provedene analize instituta.